Tyto hory jsou svědky jedné z nejstarších kultur světa.
Tibeťané v těchto horách žijí už tisíce let.
Poté, co komunisté v roce 1949 převzali moc v Číně,
obsadila čínská armáda Tibet.
Tibetská vláda byla přinucena podepsat Sedmnáctibodovou dohodu,
tzv. „mírové osvobození Tibetu“.
V březnu 1959 se Tibeťané vzbouřili proti okupaci v celonárodním povstání.
Čínou potlačené povstání přinutilo J. S. dalajlamu
a 100 tisíc Tibeťanů uprchnout ze země.
Čína, Indie
Čína, Tibet, Indie
Když čínská armáda obsadila Tibet, mí rodiče byli ještě děti.
Se svými rodiči odešli přes Himálaj do Indie.
Tam se rozhodli začít nový život. Rozhodli tak i za mě.
Dárdžiling býval letním sídlem britských vládců Indie.
Od roku 1959 se stal cílem mnohých Tibeťanů,
kteří prchali před čínským útlakem.
Mezi nimi byli i moji rodiče.
Snažili se přizpůsobit nové zemi, novému jazyku,
jinému podnebí i cizí kultuře.
Tam jsem se jim narodil já.
Jako první syn, který se v naší rodině narodil v exilu.
Jsem přímý důsledek čínské invaze.
Jmenuji se Shenpenn Khymsar a toto je moje cesta za snem.
Scénář, produkce, režie: Shenpenn Khymsar
CESTA ZA SNEM
Kudy jedeme?
MĚSTO DÁRDŽILING, INDIE
Tady jsem vyrostl. Mí rodiče byli hodně chudí.
Prarodiče po čínské invazi utekli z Tibetu
a tady v Dárdžilingu začali nový život.
Život v Dárdžilingu byl pro ně hodně drahý,
a tak si našli tenhle malý domek.
Moji prarodiče měli myslím 12 dětí.
A bydleli tu i další příbuzní, bratranci, sestřenice, atd.,
takže nás v domě bylo asi 15.
A já jsem tam byl jediné dítě.
Neměli ani na svíčky, takže používali petrolejky.
Samozřejmě, že tam nebyl ani plyn, elektřina, televize, rádio, nic.
Naše rodina byla hluboce buddhistická
a navzdory všem potížím se nám dařilo fungovat.
V těch počátečních letech naši hrozně dřeli
a podařilo se jim dostat mě do vyhlášené irské katolické školy.
Byl jsem první z rodiny Khymsarů, kdo šel do katolické školy.
Byli jsme tibetští uprchlíci v exilu v Indii,
buddhisté mezi hinduisty.
A já jsem byl v katolické internátní škole.
Bylo to řekněme lehce matoucí.
A byl to recept, jak stvořit frustrovaného rebelujícího teenagera.
MĚSTO DÁRDŽILING
Ale kdybyste si měli vybrat, kde se stanete zmateným teenagerem,
Dárdžiling by byl dobrá volba.
Dárdžiling byl totiž také dost zmatené město.
Samozřejmě tam byla indická kultura, ale i ta západní.
Zejména hudba.
Byla 80. léta, internet neexistoval.
V Dárdžilingu nebyla MTV ani západní média.
Ale nějak se stalo, že západní hudba tu byla.
Stejným oknem do světa, jako je dnes internet, bylo v mé době rádio.
A druhý významný zdroj vlivu byli studenti ze zámoří,
většinou z Irska.
Vozili sem novou muziku, nový styl oblékání.
Dárdžiling byl posedlý západní hudbou už od 60. let.
Do Dárdžilingu nikdy nepřijeli Beatles,
Rolling Stones ani Bob Dylan.
Tak si vystačili s vlastními kapelami:
The Hillians, The Diamonds, Forbidden Fruit a spoustou dalších.
Myslím, že to bylo v létě roku 1965.
Sehnali jsme pár otlučených komb a kytar,
černé kožené bundy, džíny a tak podobně.
Nikdo jsme neuměli noty a písničky jsme se učili ze singlů.
Pouštěli jsme si je pořád dokola, až byly skoro ohlazené.
Dárdžiling byl jako bublající guláš muzikantů kypících talentem,
ale vnější svět z něj nikdy nic neochutnal.
Izolovaní a chudí, bez financí, bez manažerů a bez publicity,
hráli jen pro sebe a své oddané místní publikum.
Hudební scéna z Dárdžilingu se nikdy nedostala ven.
Můj hudební sen začal černou zkopírovanou kazetou,
kterou sem nejspíš přivezl nějaký turista.
Byla tam písnička „Pour Some Sugar on Me“ od kapely Def Leppard.
Nebyl to žádný Mozart, ale mě to chytlo.
Když jsem byl teenager, neměli jsme tu žádnou budoucnost.
Nebyly tu žádné příležitosti.
Ani po vysoké tady většina lidí nesehnala práci.
Velká nezaměstnanost.
Bylo to hrozně smutné.
Říkejte tomu karma nebo štěstí, ale můj život se měl navždy změnit.
Podařilo se mi získat turistické vízum do USA,
šanci na nový život a nové příležitosti.
Mír si nejen přeje, ale také pro něj pracuje.
Když jsem dorazil do New Yorku,
můj první dojem z Ameriky byl, že tam příležitosti nemají hranice.
Přišel jsem sem hledat útočiště, identitu a vlastní život.
Potřeboval jsem v USA dostat azyl,
protože jsem neměl domov ani státní příslušnost.
Našel jsem však něco jiného, než co jsem čekal.
Žádost o azyl mi zamítli a bál jsem se deportace.
Vrátit se nepřicházelo v úvahu.
Tohle je Queens, čtvrť New Yorku
s největší populací tibetských uprchlíků v USA.
I tady, v zemi svobody, kam ročně přicházejí tisíce lidí z celého světa,
se zdálo, že počet přijatých uprchlíků z Tibetu je nepoměrně nízký.
Po letech čekání, doufání a modlení se,
že budu moct zůstat v USA legálně,
mi vypršel čas.
Cítil jsem deziluzi ze systému a potřeboval jsem nový plán.
I kdybych se rozhodl zůstat a čekat na deportaci,
bylo na čase se s Amerikou rozloučit.
Opět jsem se ocitl v nejistotě.
Ale můj sen žil dál,
tak jsem zamířil na sever, vydal jsem se tam za ním.
VANCOUVER, KANADA
Hranici do Kanady jsem překročil jako obyčejný uprchlík
bez záruky, že mi tam dovolí zůstat.
Naštěstí jsem po několika letech papírování a imigračních řízení
dostal v Kanadě trvalý pobyt.
Konečně jsem mohl zapustit kořeny a zařídit si na Západě život.
Našel jsem si práci ve finančním sektoru a stal jsem se bankéřem.
Ale po několika letech spořádaného života
jsem si uvědomil, že nechci žít v korporátním světě
a podřídit se společenským normám.
Odešel jsem ze stabilního a společensky uznávaného zaměstnání,
vzal jsem kytaru a sladil jsem se se svým pravým já.
Po všech těch letech v Severní Americe jsem konečně měl vlastní identitu
a cítil jsem, že někam patřím.
S radostí z kanadského občanství přišla i obrovská síla.
Poprvé jsem doopravdy mohl jít a uskutečňovat své sny.
Ale než se rozběhnu vpřed,
vrátím se o krok zpátky a navštívím své kořeny.
MEZINÁRODNÍ ODLETY
Celý život jsem prožil v exilu.
A většinu života jsem byl uprchlík.
Po tolika letech si řeknete, že bych měl být na čekání zvyklý.
Už jsem skoro měl palubní vstupenky!
Už nejsem uprchlík.
Jsem kanadský občan a můžu svobodně cestovat, kam chci.
Dnes se po 15 letech poprvé vracím tam, kde jsem se narodil.
Teď jsem Kanaďan.
Jo, tohle je můj kanadskej pas.
Jedu se setkat s rodinou.
Udělám takovou tibetskou posvátnou pouť
a budu hrát metal!
NOVÉ DILLÍ, INDIE
Indie!
V Novém Dillí mě Indie přivítala přesně taková,
jak jsem si ji pamatoval.
My Tibeťané tu žijeme jako uprchlíci.
Nejsme občané Indie, ani když se tady narodíme.
Když jsem odsud odjel, vůbec jsem nevěděl, co budu dělat.
Prostě jsem sebral to vízum a jel jsem.
A po letech přežívání a dospívání
jsem si uvědomil, že spoustu z toho, co na Západě máme,
máme spoustu prostředků a příležitostí, ale stejně…
Vzal jsem si z toho to, že nikde na světě to není dokonalé.
Musíš se snažit zařídit si svoje nebe tam, kde jsi,
a pak se snažit šířit do světa pozitivní energii, lásku a mír.
Málem do nás naboural autobus.
NOVÉ DILLÍ
Indie, vole! Indie.
Je tu vedro, prach a nemůžu se dočkat, až odsud vypadnu
a pojedu do Dárdžilingu za rodinou.
To je moje mladší sestra.
Najednou jsem byl zase se svou rodinou.
Teď je na čase zajít za kamarády a místními muzikanty.
Rokenrol, vole!
Dárdžiling není domov mých předků,
ale narodil jsem se tu a je to můj domov.
Jako všude v Indii vás tu čekají barvy, historie a rozmanitost.
Ale v Dárdžilingu je i spousta věcí, které byste tu asi nečekali.
Především muzika.
Jediná věc, díky které jsem neskončil v průšvihu,
díky které jsem měl co dělat,
prostě, čas jsem trávil hlavně muzikou.
Poslouchal jsem rock, heavy metal, pop,
a je to zvláštní, ale cokoli, co jsme sehnali,
jakoukoli západní hudbu.
Kdybych odsud neodjel, byl bych pořád tady
a nedělal bych v podstatě nic.
Stěží bych přežíval nebo…
Asi by ze mě byl alkoholik.
Narodil jsem se v městečku Ghum 9 km od Dárdžilingu.
Kdysi bylo slavné díky nejvýše položenému nádraží na světě.
Ale ta sláva už dávno pominula.
Pořád je tu ale nejstarší tibetský klášter v okrese Dárdžiling.
Tibetsky mu říkáme Ži Ga Čoling Gompa.
Narodil jsem se jen pár minut od tohoto kláštera.
Bydlel jsem tu do svých asi tak 4 nebo 5 let.
Teď to tu vypadá o hodně jinak.
Je úžasný, že spoustu věcí za měsíc zapomenu,
ale pořád si pamatuju leccos z doby, kdy mi byly 3 nebo 4.
Tady to je, tady jsem se narodil.
Seznámil jsem se se současnou majitelkou mého rodného domu.
A laskavě mi dovolila být chvíli o samotě v jejím současném domově.
Když si teď představím, jak žili moji rodiče…
Láme mi to srdce.
Rodiče byli původně v Tibetu z hodně bohaté rodiny.
Vyprávěli mi, kde bydleli.
Měli veliký dům, skoro jako palác.
Děda s tátou mi vyprávěli, že měli dva obýváky.
Jeden pro ranní slunce a jeden na večer, když slunce zapadá.
Dům měl dvě patra a velký dvůr.
Chovali koně, jaky a…
Byli velmi bohatí a vážení a měli se tam skvěle.
Ale všechno tam museli nechat
a přijít sem, kde je čekala nová země, nový jazyk, nové podnebí,
bez peněz, bez ničeho, kvůli čínské invazi do Tibetu.
Měl jsem se narodit v Tibetu, ale narodil jsem se tady.
Pamatuji si, že tady někde jsem spával.
Dalších 7 nebo 8 lidí spalo tady
a na druhé straně dalších asi 7.
Vzpomínám si, že jsem tady vždycky vylezl nahoru,
držel jsem se za tyhle mříže a díval jsem se ven.
Jak prší, nebo… Venku nic nebylo, takže bylo vidět hodně daleko.
Tady jsem si hrával.
S větvičkama, s listím, s trávou…
Tady je život těžký. Dnes je tu tvrdé živobytí.
Říkal…
-To je můj otec. -Aha, to je váš otec!
Říkal: „Nedělej si tolik starostí.“
Bylo to těžké.
LAMA KHYMSAR RINPOČHE
Neměli jsme skoro nic,
stejně jako ostatní Tibeťané, kteří se tam usadili.
Bylo to smutné, protože jsme byli hrozně chudí.
Ale bylo to krásné v tom, že to prostředí bylo krásné.
Tady jsem si hrával.
Tady měli naši políčko, kde pěstovali zeleninu.
Hned pod domem jsme měli zahrádku, kde jsme si pěstovali zeleninu.
TENZIN KHYMSAR, MATKA
Pěstovali jsme si zeleninu, abychom ji nemuseli kupovat.
Špenát, ředkve, brambory…
To jsme tam pěstovali.
Tohle byl každodenní život mých rodičů.
A já jsem se toulal kolem.
Zaplavují mě tu emoce, protože tady jsem se narodil,
a teď žiju v jednom z nejkrásnějších měst na světě.
Ve Vancouveru.
No. A hraju rock. A…
Jo.
Tady jsem se narodil. Když jsem tu vyrůstal,
tak jediná věc, která mi dělala dobře,
jediná zábavná věc a to, co mi dávalo největší smysl,
i když jsem tomu tenkrát povětšinou nerozuměl,
byla rocková hudba.
V tomto zapadlém koutě schovaném uprostřed Himálaje
se zrodila nová hudební scéna.
A jako ve všech odlehlých sídlech světa,
i tady místním nový zvuk připadal cizí.
Fuj, fuj, fuj! Dlouhý vlasy, rokenrol!
Je to špatné, to nesmíš!
Absolutně proti.
Ale ve svém raném rozletu
byla rocková vlna v Dárdžilingu nezastavitelná.
Jdeme navštívit pana Deepa Aroru,
který je průkopníkem dárdžilingské hudební scény.
Výrazně se zasloužil o přežití a vliv západní rockové hudby v Dárdžilingu.
Myslím, že je to tady.
Tady v Dárdžilingu jsme asi trochu jiní než ve zbytku Indie.
Víc jsme nosili džíny, víc nás zajímala móda
a tenhle hudební styl.
To nás ovlivnilo.
Tím, že tu byli Britové, všechno ovlivnili.
Kapely jako Beatles nebo zpěváci jako Elvis Presley.
Když je tu lidi poprvé slyšeli, začali si shánět kytary a hrát.
Moje 60. léta, to byl jen rokenrol a velká zábava.
První singl, co jsem měl, byl Jimmy Hendrix: Purple Haze.
V Dárdžilingu umí na kytaru každej.
Jeden, dva akordy umí všichni.
Máme tu skvělé muzikanty.
Když řeknu, že jsem z Dárdžilingu,
hned se mě ptají: „Umíš na kytaru? Umíš na bicí?“
Hudba je naše přirozenost. Každej hraje na kytaru a zpívá.
A sakra dobře.
Tady v Dárdžilingu nemůžeš hrát mainstream.
Každý má svůj vkus a vlastní styl.
Tohle všechno posloucháte?
ZAČÍNAJÍCÍ MUZIKANTI
Líbí se vám Avril Lavigne? Jo?
-A Iron Maiden? -Jo!
Prostě co se nám líbí, dobrá muzika.
Posloucháme, co je moderní.
Cokoli, kde jsou super melodie.
JUSTIN, BUBENÍK
Poslouchám hodně hard rock a metal, třeba Skid Row.
Guns N‘ Roses, Extreme, Metallicu…
Deep Purple, Iron Maiden, Megadeth.
Jejich hudba mě inspirovala.
Když jsem byl malý, někdo mi dal barevnou pohlednici Elvise Presleyho.
Pink Floyd mě hodně ovlivnili, i moji muziku.
Dokonce jsem omylem
několik jejich písniček ukradl.
Říkám si: „Hele, ten je hustej! Chci bejt jako on!“
Manželka moje kotlety nesnáší, ale neoholím si je ani náhodou.
Snili jsme, že budeme rockové hvězdy.
Samozřejmě, že jejich živý koncert jsme v životě neviděli.
Televize ani video ještě nebylo.
Ale pořád jsme si to představovali.
Bylo cool být muzikant a hrát v kapele.
Holkám se to líbilo.
Pro dárdžilingskou hudební scénu to byla léta nadějí.
A v centru všeho byli Deep Arora a Puran Gongpa.
Hudební scéna v Dárdžilingu během let postupně ztichla.
Tady bejval nářez.
Ale to už je dlouho, teď se tu nic moc neděje.
Nejspíš kvůli politické situaci.
Uprostřed takového útlaku
se hudbě nemůže dařit.
Samozřejmě, že tu teď není moc co dělat.
Kariéra se jim zhroutí, nemají kde hrát.
Já taky hraju jen doma.
Lidi tu neberou hudbu jako profesi, proto nás od ní rodiče odrazovali.
Chceme si vydělat a postarat se o rodiče.
A až na tom budeme finančně líp, chceme dělat muziku.
V 90. letech jsem měl celý pokoj polepený plakáty metalových kapel.
Kdykoli ke mně do pokoje vešel táta
a slyšel, jak poslouchám písničky, kterým nerozuměl…
Chtěl ze mě mít doktora nebo inženýra.
Od hudby mě silně odrazoval.
Vždycky mi vynadal a řekl mi, ať se učím a na muziku zapomenu.
Myslím, že s tím skončí,
protože muzikanti tu nemají budoucnost.
Takže když si najdou práci, přestanou hrát.
Nebo po svatbě.
Nová byla infrastruktura.
Dílem státu nebo veřejných institucí.
Tahle se jmenuje: Před dávnými časy.
Pro kapely je těžké dosáhnout v tomhle prostředí uznání.
Ale některým se i přesto daří se proslavit.
Jaká je podle vás nejslavnější místní kapela?
-Mantra. -Mantra.
Jediná místní kapela, co mě napadá, že vstoupí do dějin, je Mantra.
Fakt jim to jde.
Bhaskar moc dobře ví,
že teď jsou v Dárdžilingu pro muzikanty těžké časy.
Ale není pochyb, že místní muzikanti mají na to, aby prorazili.
Tady se rodí talenty.
Máme to v krvi, že musíme dělat hudbu.
Je příjemné být známý v nepálské komunitě.
Ale moje opravdová ambice je
být známý nejen ve své zemi, ale po celém světě.
Potřebují místo, kde by svůj talent mohli ukázat.
S místními rockovými muzikanty jsem si mnohokrát zajamoval
a přímo tak poznal jejich talent.
Dokonce hráli i jednu moji písničku a já měl tu čest zahrát si s nimi.
DEJ SVOJI ENERGII NOVÉMU, ZNOVUZROZENÉMU TIBETU
Jsem přesvědčený, že tady v Dárdžilingu
se skrývá obrovské množství talentů.
Tihle lidé potřebují zviditelnit, potřebují prorazit.
Tihle kluci se musí fakt otáčet.
Půjčují si peníze a prodávají svoje věci,
aby si mohli dovolit jet do jiné země,
do Nepálu, do Bombaje nebo do Dillí,
jen aby mohli nahrát album nebo jednu písničku.
Snad se mi podaří se sem v budoucnu vrátit
a založit tady třeba malou hudební školu nebo nahrávací studio
pro muzikanty z Dárdžilingu.
Aby se kruh mé cesty uzavřel,
musel jsem v Indii navštívit ještě jedno místo.
Tak jsem se vydal z východního cípu Himálaje
až na její nejzápadnější výspu.
DHARAMSALA, INDIE
Jsem v McLeod Ganj v Dharamsale, v tibetské exilové osadě v Indii.
Sem všichni naši lidé přicházejí pro pomoc a setkat se s J. S. dalajlamou.
Za ta léta se zde usídlilo několik tisíc tibetských exulantů.
Můj národ v McLeod Ganj a okolí vybudoval infrastrukturu
včetně klášterů, chrámů a škol.
Je úžasné, jak se našemu národu daří uchovávat si
kulturu, tradice, rituály, jazyk a kuchyni i po tolika letech v exilu.
Zrovna tady staví malý tibetský klášter.
Blíž k Tibetu, než jsem tady, se mi už dostat nepodaří.
ZÁKAZ VSTUPU
Nikdy jsem nebyl ve Lhase, nikdy jsem nevkročil do Tibetu.
Ale podle toho, co jsem viděl na fotkách, to tam vypadá asi takhle.
Nechápu, že Číňané tvrdí, že Tibet je součástí Číny
a že Tibeťané jsou Číňané.
Ale rozhlédněte se kolem.
Podívejte se na ty zvyklosti, na ty lidi, vstřebejte tu energii.
Když se rozhlédnete kolem a promluvíte si s našimi lidmi,
tak v žádném případě nejsme Číňani.
Jak jste se sem dostala?
Šli jsme 16 dní pěšky přes Himálaj.
16 dní? Do Dharamsaly?
Ne, jen do Nepálu.
Když jste poprvé přišla do Dharamsaly v Indii…
Samozřejmě, že to není Tibet,
ale Tibeťané v exilu si udrželi kulturu, jazyk a tradice.
Jak to na vás zapůsobilo, když jste to tady viděla?
Když jsme sem dorazili,
bylo požehnání vědět, že tu má rezidenci Jeho Svatost dalajlama.
Kdyby tu žádní Tibeťané v exilu nebyli, žádná komunita,
začínali bychom od nuly.
Čekáme tu na nezávislost a myslím, že ji dostaneme.
A teď je ten pravý čas mluvit o nezávislosti Tibetu,
protože právě probíhá největší konference
tibetských uprchlíků o budoucnosti Tibetu v historii.
VÍTÁME DELEGÁTY
Jeho Svatost dalajlama chtěl, aby se sešli zástupci z celého světa
a našli správný přístup k našemu boji za svobodu.
Ale nepřišel nám říct, co si máme myslet.
Vlastně nemám co říct.
Tímto skutečně demokratickým procesem
se chtěl ujistit, že neovlivní výsledek zvláštního setkání.
T. G. TETSONG, ČESTNÝ PROFESOR, UBC
Nechal na nás, abychom navrhli různé možnosti řešení.
Je to historická událost,
protože je to první exilové setkání svolané Jeho Svatostí
LOBSANG SANGAY, DOKTOR PRÁV, HARVARD
za účelem debaty a rozhodnutí
o budoucnosti hnutí za osvobození Tibetu.
Důvodem tohoto setkání bylo,
že Jeho Svatost musel konstatovat selhání
8. kola jednání o skutečné autonomii Tibetu se zástupci Číny v říjnu 2008.
Jsou tu nějací čínští podporovatelé?
Odkud jste vy? Vypadáte jako Číňan.
Japonec. Dobře.
A vy? Aha.
Žádní Číňané?
Nějací čínští novináři? Ne? Aha.
Jsem ochotný je sem pozvat
a mohou tu týden zůstat jako mí hosté.
Aby provedli investigace, kolik chtějí.
Ale teď tu není ani jeden.
Hlavní otázka samozřejmě je, jak dopadla politika střední cesty,
jestli fungovala nebo ne.
Samozřejmě to vypadá, že selhala.
Nebo alespoň nepřinesla žádný průlom.
V roce 1979 J. S. dalajlama inicioval tzv. politiku střední cesty,
která směřuje ke skutečné autonomii Tibetu v rámci Číny.
Ale od té doby se politicky nic nezměnilo.
Naše volání po spravedlnosti nikdy nebylo vyslyšeno.
Nechceme čekat donekonečna.
Dochází nám trpělivost.
K Jeho Svatosti máme obrovskou úctu.
Ale musíme zvážit i jiné možnosti.
Včetně těch drastických.
Zdá se, že tak to cítí čím dál víc mladých Tibeťanů.
REKAPITULACE SETKÁNÍ
I když v současné době většina podporuje politiku střední cesty,
vím, že jsou dva různé přístupy.
Jeden vychází z našich srdcí, druhý ze současné politiky.
Vím, že srdcem všichni toužíme po úplné nezávislosti.
Ale buďme upřímní, většina z nás podporuje politiku střední cesty
jen proto, že ji inicioval Jeho Svatost dalajlama,
a nechceme vypadat, že jdeme proti němu.
KAVÁRNA PRVNÍ ŠÁLEK
Tendor Tenzin Dorjee je ředitel SFT, Studentů za svobodný Tibet.
Tato mezinárodní aktivistická skupina vede nenásilnou kampaň
za naše základní právo na politickou svobodu a nezávislost.
Když jsem byl na vysoké škole,
měli jsme tam pobočku Studentů za svobodný Tibet.
A tak…
Když jsi v Indii…
Žil jsem v tibetské komunitě, takže jsem měl Tibet z první ruky.
Teprve když jsem přišel sem a poznal jsem tenhle jiný svět,
uvědomil jsem si, že s tím něco musím udělat.
Myslím, že Jeho Svatost naznačuje,
že tibetské hnutí by měli vést Tibeťané.
A přesně to se dnes děje.
Mladí Tibeťané narození v exilu výzvu přijímají a ozývají se.
Například v mé skupině byla jedna mladá dáma ze Švýcarska,
která říkala: „Hele, já chci nezávislost.
Vy starší lidé tu dlouho nebudete.
Jestli chcete, abych v hnutí za Tibet pokračovala, dejte mi, co chci.
A já chci nezávislost.“
Pak se jeden starší Tibeťan zvedl a řekl: „Velmi jste mě dojala.
Vidím dceru, jak říká otci:
,Tohle chci. Jestli mám pokračovat v tvém odkazu, dej mi, co chci.‘“
Ten člověk byl pro politiku střední cesty,
ale po tomhle řekl: „Musím si to znovu přebrat.“
Ale žádná kultura nepřijímá nové myšlenky snadno,
včetně té naší.
O tak velkých změnách nemůžeme rozhodnout ze dne na den.
V současnosti panuje shoda na zachování politiky střední cesty.
Ale tento přístup musí být časově omezený.
Protože nás tlačí čas, ale čínskou vládu ne.
Můžou si dát načas, jak chtějí, protože pro ně to není zásadní otázka.
My ale tolik času nemáme.
Musíme vymezit, jak dlouho budeme pokračovat v politice střední cesty.
Musíme se rozhodnout, jestli to budou dva nebo tři roky.
A jestli do té doby nenastane pozitivní změna,
musíme se rozhodnout pro ráznější a účinnější postup.
Mladí a staří Tibeťané se nemusí shodnout ve všem,
ale všichni můžou být hrdí na naše nenásilné hnutí za nezávislost.
Lidé dělají vnitřní inventuru současné situace Tibeťanů.
LOBSANG GYATSO, ŘEDITEL HLASU AMERIKY
V kulturním, politickém a společenském smyslu.
Myslím, že toto setkání, které se tu už tři dny odehrává,
přimělo lidi k debatě, která byla už dlouho potřeba.
Myslím, že zpětně by toto mohl být zásadní milník.
Jednou se sejdeme v nějaké kavárně ve Lhase
a budeme si užívat večera.
Ale zatím po celém světě pokračuje boj za svobodný Tibet.
KANAĎANÉ ZA SVOBODNÝ TIBET
ČÍNA PRYČ Z TIBETU, STOP GENOCIDĚ V TIBETU
ČÍNA PRYČ Z TIBETU
Chtěl bych přivítat všechny z různých částí Vancouveru,
bratry a sestry z Portlandu v Oregonu, ze Seattlu ve státě Washington,
Studenty za svobodný Tibet,
dárfúrskou skupinu, ujgurskou skupinu,
barmskou skupinu a všechny utlačované čínskou vládou.
Řešením je nezávislost.
LHADON TETHONG, STUDENTI ZA SVOBODNÝ TIBET
Tibeťané mají právo rozhodnout o vlastní budoucnosti
v hranicích nezávislého Tibetu.
Žádný konflikt, žádné hnutí, nic není černobílé.
Ale o Tibetu spousta lidí říká, že jestli je někde situace černobílá,
tak tady.
-Chceme… -… svobodný Tibet!
V ČÍNĚ OLYMPIÁDA, V TIBETU MUČENÍ
Čínská vláda ostatní šikanuje a Číny se všichni bojí.
Ale něco vám řeknu: Čína se bojí Tibetu.
Bojí se Tibetu, naší filozofie a ideologie,
a celá čínská vláda má z dalajlamy strach.
To víme.
Víte proč? Protože nejsme násilní, nejsme jako oni.
Můžou nás zabíjet a utlačovat,
ale naši filozofii a ideologii nám nikdy nevezmou.
Musíme bojovat za naše požadavky a za náš ideál.
V Tibetu je ideál politické zřízení, kde zemi vedou Tibeťané,
kde Tibeťané rozhodují o všem, nejen o kulturních a náboženských věcech,
ale o všech záležitostech státu.
Vím, že máme velkou podporu a sympatie.
Ale sympatie životy nezachrání.
My jsme nevpadli do Číny a neříkáme Číňanům, jak mají žít.
Nemůžu přijít k nějakému Číňanovi domů
a říct mu: „Měl by sis tady udělat oltář s fotkou dalajlamy“,
protože na to nemám právo.
Před námi je spousta práce.
Musíme se učit, hledat nové nenásilné taktiky a strategie,
abychom nenásilí využili tím nejúčinnějším způsobem.
ČÍNSKÉ PROPAGANDISTICKÉ VIDEO
Jen ten, kdo zažil temnotu, ocení světlo.
Jen utlačovaní poznají radost z osvobození.
Ale ani mocná propagandistická mašinerie nedokáže smazat dějiny.
JEDEN SVĚT, JEDEN SEN: SVOBODNÝ TIBET
Léta západního vlivu v zemích, kde žijeme,
nás seznámila s aktivistickými metodami,
které začínáme naplno využívat.
V jádru jde však o jediné:
SVOBODU TIBETU! TEĎ!
Lidé se mě ptají: „Co pro tebe znamená úspěch a svoboda?“
Tohle je svoboda, tohle je úspěch.
Můžu vyjádřit svůj názor
pro své bratry a sestry, kteří trpí v Tibetu.
Sami se ozvat nemůžou. Tohle je úspěch.
Je to úspěch, na kterém má každý svůj podíl.
Lidé, co jdou kolem, co projedou kolem v autě,
lidé tady v kancelářích, my všichni tady zažíváme úspěch.
Ale naši bratři a sestry ne.
-CO CHCEME? -SPRAVEDLNOST!
Máme veškeré nástroje, které poskytuje demokracie,
ale zároveň jsou tu i všechny rušivé vlivy svobodných kultur,
které nás někdy mohou zavést k samolibosti.
Nicméně naše hnutí dál roste.
Roste počet politicky aktivních mladých Tibeťanů.
SONAM WANGDU, AMERICKÝ TIBETSKÝ VÝBOR
Ale ne tak rychle, jak bych si přál.
Chci víc aktivismu a dravější přístup.
A mladí by mohli.
Kdyby jim chybělo vzdělání nebo technologie, tak bych to chápal,
ale oni to všechno mají.
V současné situaci je neomluvitelné takhle mrhat talentem.
Jsem jeden z mála Tibeťanů, kteří dostali
dobré moderní vzdělání.
A cítím obrovskou zodpovědnost
stejně jako mnoho dalších Tibeťanů, které tu znám.
Možné je to, co chceme my.
My jsme ti vůdci, na které jsme čekali,
my se o to musíme snažit.
Když se budeme od začátku bát, že to není možné, tak to nebude.
A když si budeme myslet, že to jde, tak to půjde.
Lhadon Tethong byla výkonná ředitelka Studentů za svobodný Tibet
do listopadu 2009.
Během jejího vedení byl možný velmi viditelný aktivismus.
Tendor a Lhadon vedli organizaci našich protestů
při štafetě olympijské pochodně do Pekingu v roce 2008.
TIBET BUDE SVOBODNÝ
Studentům za svobodný Tibet
se dokonce podařilo protestovat přímo na olympiádě.
Studenti za svobodný Tibet, nevím, co o nich ještě říct.
Asi před 10 lety jsem byl jejich členem.
A dnes jsem na ně opravdu hrdý.
Přes nejpřísnější ostrahu jsme v Pekingu
dostali transparent přímo na stadion.
STUDENTI ZA SVOBODNÝ TIBET SLAVÍ OLYMPIJSKÉ VÍTĚZSTVÍ
Aktivisté, kteří transparenty rozvinuli, byli v Pekingu zatčeni
a později deportováni z Číny.
Mise, které upozornila na čínský vojenský útlak v Tibetu,
přinesla okamžité výsledky.
Nejlepší je, že z Tibetu se pro ně konečně stal problém.
Je to něco, co musejí řešit,
a mám pocit, že čínská vláda se teď námi musí zabývat.
Dokázali jsme to bez jediného výstřelu,
bez bombardování,
jen nenásilnými prostředky.
Ta mocná státní a vojenská mašinerie
to, co jsme udělali, nebere na lehkou váhu.
Myslím, že to je dobře.
POCHOD DO TIBETU
Hlavní úkol Tibeťanů v exilu a hlavně nové generace tibetských vůdců je,
aby otázka Tibetu nezapadla.
Abychom byli trnem v patě čínské vlády.
Tohle je můj osobní vzkaz vládě:
Dokud bude na světě třeba jen jeden Tibeťan,
hnutí za svobodu Tibetu bude pokračovat.
PÁLENÍ VLAJKY PŘED ČÍNSKOU AMBASÁDOU
Ale stojíme proti nejpočetnějšímu národu světa.
Povědomí o tibetské otázce
je sice po olympiádě v roce 2008 nejvyšší v historii,
ale je potřeba ho šířit tam, kde na tom záleží nejvíc.
Číňané musí pochopit, co se děje. Lidé to musí vědět.
Mám spoustu čínských přátel,
a aby bylo jasno, proti Číňanům nic nemáme.
Spousta Číňanů si myslí, že Tibeťané je nenávidí.
Ne, ve skutečnosti vás máme radši než vaše čínská vláda.
Protože nám na vaší existenci záleží.
Záleží nám na vaší svobodě.
My jsme kanárek v dole.
To, co se děje s Tibeťany, světu ukazuje, co Čína chce,
co je ochotná udělat.
Až bude Tibet svobodný, jestli se to stane,
až získá samostatnost,
tak se pohled lidí z celého světa na násilí a nenásilí, na válku a mír,
navždy změní.
Nemluvím jen jako Tibeťan. Jsem tu jako člověk, jako světoobčan.
Dnes je možné cokoli,
pokud se naše srdce a mysl pozitivně nasměrují.
Tomu naprosto věřím.
Protože spousta lidí mi říká:
„Stojíte proti Číně, to je největší supervelmoc světa,
ta nejbezohlednější vláda.
A vy nemáte žádnou armádu, partyzány, teroristy, zbraně, nic.
Co proti čínské vládě chcete dělat?“
Moje jediná odpověď je naděje.
My Tibeťané máme něco, co čínské vládě chybí.
Máme naději, upřímnost a pravdu na své straně.
Teď jsem byla v Číně, v Pekingu, a měla jsem pocit, že…
Nebyla jsem v úžasu,
neměla jsem pocit, že to je říše, co potrvá věčně, a my máme smůlu.
To, že jsem tam nemohla mluvit, o čem bych chtěla,
otevřeně mluvit a psát,
to, že mě sledovali tajní agenti,
že ta mocná země vynakládala tolik úsilí kvůli mně a mému blogu…
To ukazuje, že tam je něco od základů v nepořádku
a že to nemůže vydržet.
A dokud se represivní režim nezhroutí,
budeme dělat vše, co bude nutné, abychom byli slyšet.
Tradice Bön je prastaré tibetské náboženství
a původní zdroj tibetské kultury.
Tento klášter tradice Bön zvaný Menri Gompa je jediný v Indii.
Sídlí tu také duchovní vůdce celé tradice Bön.
Do školy sem chodí sirotci z celé Himálaje.
Jeho Svatost 33. Menri Trizin Rinpočhe je duchovní vůdce tradice Bön.
Velice laskavě nás osobně provedl po klášteře.
Ukázal nám prastaré rukopisy,
které se mu podařilo odnést, když v roce 1959 uprchl z Tibetu.
Teď jsou velmi důležité.
Zbyla jen jediná kopie.
Jeho Svatost dalajlama potvrdil,
že Bön je původní tradice a náboženství Tibetu.
Skutečnou kulturu Tibetu najdete jen v tradici Bön.
DR. SHENPEN SAMDUP, KLÁŠTER MENRI
JEHO SVATOST 33. MENRI TRIZIN RINPOČHE
Všechno je založeno na očištění naší mysli od negativních vlivů
a poznání její čisté podstaty.
Rozvíjení mysli, aby se lépe starala o tento svět.
Za tím účelem pěstujeme klid a soucit.
Věříme v příčinu a následek.
Říkáme: „Chceš znát svůj příští život? Podívej se, co děláš v tomto životě.“
„Jaký byl tvůj minulý život?
Podívej se, co jsi dostal v tomto životě.“
Předci mého drahého přítele Shenpenna
pocházejí z velmi čisté rodiny tradice Bön.
Lama Khymsar je z velmi posvátné linie.
LONDÝN, ANGLIE
Lama Khymsar je můj titul, protože pocházím ze starého rodu
jedné z pěti tibetských škol, z tradice Bön.
LAMA KHYMSAR RINPOČHE, REŽISÉRŮV OTEC
Lidé tomu často říkají „náboženství Bön“,
ale správně to je Jungdung Bön, což znamená „věčné světlo“.
Tradice Bön začíná být pro Tibet velmi důležitá.
I politicky.
Pokud Tibet bude uznávat, že jeho kultura pochází z Indie,
že naše písmo a tradice jsou z Indie,
tak co má Tibet svého a proč bojujete za svobodu?
Bön tak dokazuje, že Tibet má vlastní kulturu starou přes 16 tisíc let.
Jako lama, jako učitel, mám velkou odpovědnost
udržovat tradici Jungdung Bön
a učit a předávat naši jedinečnou moudrost dalším.
Moc mě to bavilo, ale je to docela zodpovědnost.
Moje rodina je jedním z mála prastarých rodů tradice Bön
a patří mezi velmi konzervativní vyznavače této víry.
Můj otec je nositelem této rodové tradice.
Jako předtím moji prarodiče.
V naší hluboce věřící rodině
je dlouhá tradice hledání klidu a útěchy ve víře Bön.
Já jsem však nalezl jinou meditaci:
heavy metal.
Hrát heavy metal, zvlášť agresivně nebo vášnivě,
je v pořádku, není na tom nic špatného.
Protože když učím, je to také moje vášeň.
Ať děláte cokoli, musíte pro to mít vášeň.
Ať vaříte jídlo, zpíváte, tančíte nebo cokoli.
Na tom není nic špatného. To občas lidé nechápou správně.
TENZIN KHYMSAR, REŽISÉROVA MATKA
Má rád hudbu, ale tuhle hudbu, ten heavy metal, nechápu.
A nelíbí se mi. Když to hraje, zní mi to jen jako kravál.
Říkám mu, ať hraje sentimentální, jemnou hudbu, ale neposlouchá mě.
Jemu se prostě líbí tahle muzika.
Jo, má rád
heavy metal.
Tradiční tibetská hudba.
Mám ráda naše tibetské písničky.
Ale Shenpenn hraje úplně jinou muziku.
Každý je jiný. Já jsem ze čtyř sourozenců a každý jsme jiný.
Jako učitel, jako lama, bych řekl, že na tom není nic špatného,
protože v buddhismu, v tradici Bön, říkáme:
Nabízíme obětiny osvíceným, abychom očistili svou negativní karmu
a získali pozitivní zásluhy…
Mezi obětiny patří tanec a hudba.
Pokud jsou vaše úmysly dobré, pokud vás vede snaha být vědomý,
hudba může být obětinou, a to je krásné.
Mladá generace Tibeťanů v západních zemích
zcela přechází k západní kultuře.
Já rád poznávám různé kultury.
Podle mě je ale důležité neztratit základ naší vlastní kultury.
Na to bychom měli pamatovat.
Můj syn Shenpenn hudbu miloval už od dětství, to si pamatuji.
Naše rodina měla restauraci, když mu bylo asi 6 nebo 7.
Vždycky se v restauraci postavil před zákazníky,
dokonce si vylezl na stůl,
vzal si nějaký kus dřeva jako kytaru a hrál.
Myslím, že když hraje, hudba mu pomáhá vypořádat se s hněvem nebo smutkem.
Mám pocit, že mu heavy metal pomáhá a dělá mu radost.
A proto tu hudbu dělá.
Já, i když jsem lama, učitel, Tibeťan atd.,
nepovažuji heavy metal za něco negativního.
To závisí jen na úmyslu a vývoji, který vám to přinese,
na prostředí, kde tančíte,
a na tom, s kým trávíte čas.
Hudba byla vždy skvělý nástroj pro šíření povědomí
o otázkách lidských práv a svobody.
Ale zdá se, že heavy metal má stigma zlého a satanského stylu.
Metal bývá považován za subkulturu odcizení,
ale v konvenčním světě mnoho lidí neví,
že ze všech hudebních stylů na světě
má metal dost možná nejoddanější fanoušky
a dál vyprodává koncerty po celém světě
i bez podpory mainstreamových médií.
Lamb of God patří mezi mé největší hudební vlivy,
je považována za jednu z nejzásadnějších
současných metalových kapel a nemá nic společného se zlem.
Metaloví hudebníci ve skutečnosti
bývají velmi politicky a společensky uvědomělí.
Metal - co pro vás znamená?
-Kdo chce začít? -Začneme u Jona, ne?
Co pro tebe znamená metal?
Všechno.
Asi tak. To je pro mě metal.
Je pro mě všechno.
Jsou to moje kořeny, dává mi radost,
můžu si v něm vybít agresi…
Musím říct, že metal je můj domov, moje komunita.
Je to to, co denně dělám.
Pro mě je metal uvolnění a únik, způsob, jak ventilovat vztek.
Je to skvělý způsob, jak řešit sračky a dobře se přitom bavit.
Kdybych nehrál metal, asi by mi už přeskočilo
a šel bych střílet lidi, kdykoli se se mnou někdo rozejde,
přetrhne se mi tkanička u bot a tak.
Proč já miluju metal?
Věřte tomu nebo ne, ale metal miluju nejen kvůli muzice,
ale taky proto, že mi pomáhá být lepším buddhistou
a lepším člověkem.
Viděl jsi někdy seriál pro děti „Sezame, otevři se“?
Jak tam říkají: „Jedna věc je tu jiná než ostatní.“
Je to zvláštní spojení.
Ale když se nad tím zamyslíš, vlastně se to doplňuje,
protože v buddhismu jde o jednoduchost a přímočarost
a stejně je to i v metalu. -To je.
Je syrový a živelný.
Může to znít divně, ale umožňuje mi projevit mou temnou stránku.
Je to můj ventil.
Zároveň je to jeden z nejpropracovanějších
a nejkomplexnějších hudebních stylů,
které nepodlehly normám mainstreamových nesmyslů.
Má špatnou pověst, protože metal dává lidem sílu.
Naplňuje vás…
neřekl bych hněvem, ale něčím, co vám dává pocit síly.
A spousta lidí to spojuje se satanismem nebo něčím takovým.
Je pravda, že obrazy spojené s metalem jsou často velmi temné.
Ale tak to neberou všichni.
Média, normy,
společenské autority nebo jak by se tomu řeklo,
se soustřeďují na ty negativní stránky.
Jeden kluk, co vystřílí školu, poslouchá metal,
a všichni se můžou zbláznit.
Ale kdyby poslouchal Mariah Carey a vystřílel školu…
To bych pak střílel hned.
Chci říct, že se zdůrazňuje to negativní,
tak se to lidem předkládá: „Tohle není normální, to bys neměl.
To je nepřijatelné, podívej, k čemu to vede.
Podívej, jak špatné věci jsou s tím spojené,
udělá to z tebe zlého člověka.“
Další písničku jsem napsal a věnoval věci, ve které se osobně angažuji.
Jsem z Tibetu a tahle písnička je věnovaná svobodě Tibetu.
Jmenuje se Léta odporu.
Hudba vám umožní oslovit lidi. Rozhodně.
Nejspíš je to jeden z nejdůležitějších způsobů komunikace.
Je to rozhodně boj, co stojí za to.
-Svobodu Tibetu! -Svobodu Tibetu, píčo!
-Svobodu Tibetu! -Svobodu Tibetu!
Možná jsem začal jako každý teenager tím, že jsem se snažil věci pochopit.
Ale dnes jsem hrdý tibetský Kanaďan
a hraju heavy metal, abych šířil povědomí o Tibetu.
Jsem aktivista a vždy budu hlasem slabých a utlačovaných.
Budu dál šířit povědomí a bojovat za nezávislost Tibetu
prostřednictvím aktivismu i hudby.
Vím, že jednoho dne budu hrát živě v zemi mých předků,
v mém domově, v mém svobodném Tibetu.
Režie: Shenpenn Khymsar
CESTA ZA SNEM
Věnováno všem Tibeťanům žijícím v Tibetu
pod nadvládou brutálního čínského režimu.
V Tibetu probíhá kulturní genocida a etnické čistky.
Tibeťané se pomalu stávají menšinou ve vlastní zemi.
Tibet je jediné okupované území v historii lidstva,
které se nevydalo cestou násilí.
Od invaze přišlo více než 1,6 milionu Tibeťanů o život
následkem čínské genocidy.
CESTA POKRAČUJE SVOBODU TIBETU
České titulky: Tomáš Pártl a Andrea Svobodová, AZ Translations